Nebyl to můj nápad. To táta.
Řekla jsem ti to jasně.
Dáme si večeři, skleničku a pak hned zpátky.
Vybral jsem mezi tímhle a večeří našich rodin.
To bych asi nezvládl.
Neplánuju vaši dcerušku ještě někdy někam brát.
- Tak nebuďte naštvaná. - Ale já jsem. A hodně.
Ahoj.
Rád bych, abyste se chovali rozumně.
Jeden neví, co se Ben tam na východě naučil.
- Takže ty teď bydlíš doma? - Ano.
- Už víš, co budeš dělat dál? - Ne.
- Půjdeš zpátky na fakultu? - Ne.
- To vždycky řídíš takhle? - Ano.
Sedni si.
Proč se nedíváš na show?
Jsem ti z nějakého důvodu odporná?
Ne, proč?
Nevím.
Přicházíš o bezva číslo.
Líbí se ti to?
Dokázala bys to?
Nech toho!
Elaine, omlouvám se.
Elaine...
- Odvez mě domů. - Promiň mi to.
Chci jet domů, prosím.
- Kde máš auto? - Chci ti jen něco říct.
- Chci jet domů. - Můžu ti něco říct?
- Co? - Celý to byl nápad rodičů.
Přinutili mě k tomu.
Je hezké, žes mi to řekl.
To je důvod, proč jsem se tak choval.
Nejsem takový.
- Můžeš, prosím, přestat plakat? - Nemůžu.
- A nemohla bys to zkusit? - Ne.
Cítím to od doby, co jsem dostudoval.
Takové nutkání, kvůli kterému se chovám hrubě.
Chápu.
Jako bych hrál nějakou hru, ale její pravidla nedávají smysl.
Všechna je vymýšlejí nesprávní lidé.
Ne,
vlastně je nevymýšlí nikdo. Asi se vymýšlejí sama.
Můžeš to trochu ztlumit?
Chceš jít dál?
- Uvařila bych kafe. - Ne...
Nerad bych někoho vzbudil.
Nikoho nevzbudíme, pojď.
- Počkej moment. - Děje se něco?
Jen mě něco napadlo. Je ještě dost brzo.
Mohli bychom třeba jet někam jinam.
Dobře.
Kam jedeme?
Snažím se vzpomenout si, kde nám nalejou.
Co třeba hotel Taft?
Co to děláš?
Nic. Jen přemýšlím, jestli tam mají bar.
Tak se podíváme, jestli ho mají nebo ne.
Řekl bych, že tady bar není, alespoň pokud vím.
Samozřejmě, že tu je. Přímo támhle.
Dobrý večer.
- Dobrý večer, jak se máte? - Dobrý večer, pane Gladstone.
Zdravíčko.
Zdravím, pane Gladstone. Jak se dnes máte?
Benjamine...
- Pojeďme někam jinam. - Oni tě znají?
- Jistě, že ne. - Dobrý večer, pane.
Pojď, Elaine, odcházíme.
Jak se máte, pane Gladstone?
- Co se to děje? - Nevím, asi si mě s někým pletou.
Dobrý den, pane Branniffe.
Elaine, mám tě rád. Moc.
Věříš mi?
- Věříš? - Ano.
Jsi první...
První věc, kterou mám po tak dlouhé době rád.
První člověk, kterého snesu vedle sebe.
Celý můj život je tak zbytečný.
Je k ničemu.
Omlouvám se. Odvezu tě domů.
Ty máš s někým poměr?
Promiň.
Promiň, nic mi do toho není.
Prostě se to stalo.
Další věc, která se stala spolu se vším ostatním.
Dokážeš to pochopit?
Ona je vdaná či co?
Ano.
- Má rodinu? - Manžela a syna.
- Vědí to? - Ne.
A už to skončilo?
Ano.
To jsem ráda.
- Podnikneme něco zítra? - Dobře.
Mohli bychom se přes den třeba projet.
- Určitě chceš? - Ano.
- Nechci, abys to dělala, kdybys nechtěla. - Chci.
- Opravdu? - Benjamine, doopravdy chci.
Zajeď na konec bloku.
Paní Robinsonová,
- jedeme se s Elaine projet. - Dělej, co ti říkám!
Dobře mě poslouchej, Benjamine.
Zakazuju ti se s ní scházet.
- Paní Robinsonová... - Můžu ti všechno znepříjemnit.
Jak?
Jsem připravena jí všechno říct.
Nevěřím vám.
- To bys raději měl. - Nevěřím, že byste to udělala.
Zkus to.
Elaine!
Jdu nahoru.
Já ještě nejsem oblečená.
- Říkám, že nejsem... - Jdi zadem, sejdeme se na rohu.
- Co se děje? - Rychle se obuj.
Benjamine...
- Benjamine! - Co to děláš?
- Musím ti něco říct. - Co?
- Ta žena. - Co?
Ta žena, o které jsme mluvili. Ta vdaná žena.
- Nebyla jen tak někdo. - Co se mi snažíš říct?
O co tu jde?
- Ale ne! - Elaine...
- Bože! - Prosím...
- Vypadni! - Neplač.
Vypadni!
Sbohem, Benjamine.
Zopakuj to.
Vezmu si Elaine Robinsonovou.
- Skvěle... - O co jde?
Ben a Elaine se prý budou brát.
Nevěřím!
- Říká to. Je to tak? - Dneska odjíždím do Berkeley.
Zavoláme Robinsonovým.
- Máme co oslavovat. - S tím bych ještě počkal.
- Oni to nevědí? - Ne.
- Kdy ses vlastně rozhodl? - Asi před hodinou.
- Tys dnes ráno mluvil s Elaine? - Ne, ona o tom neví.
Chceš říct, že neví, že jedeš do Berkeley.
Ne. Vlastně ani neví, že se budeme brát.
- A kdy jste o tom mluvili? - Nemluvili.
Nemluvili?
Připadá mi to jako neuvážené rozhodnutí.
Je to naprosto uvážené. Je to moje rozhodnutí.
Proč myslíš, že si tě chce vzít?
Nechce. Upřímně řečeno, nesnáší mě.
- Jste student? - Ne tak docela. Nejsem.
- A kdo tedy jste? - Já tudy jenom projíždím.
Chci vědět, kdo v mém domě bydlí.
- Co moji chlapci plánují. - Já nic moc.
Jsem tu jen na návštěvě.
Vždycky jsem chtěl vidět Berkeley.
- Nejste falešnej student? - Ne.
Ty nesnáším.
To je ale náhoda!
- Říkal jsem si, kam asi jedeš. - Mám s někým schůzku.
Kde?
- Kde se máš s tím člověkem setkat? - V zoo.
V zoo...
Mají tu docela pěknou, ne?
- Nevím, nikdy jsem tam nebyla. - Aha. Já taky ne.
Mohl bych tam zajet s tebou.
- To je on? - Ne.
- Kde se máte setkat? - Myslím, že u pavilonu opic.
Chtěla bych vědět, co tu děláš.
- Tady? V Berkeley? - Ano.
Bydlím na Carter Street a chodím na nějaké hodiny.
- Ale zapsaný nejsi. - Ne, prostě tam chodím.
Zdá se, že jim to nevadí.
Benjamine, ty jsi...
- Nevím, jak to říct... - Sejdeme se, promluvíme si o tom.
Neskutečný.
- Támhle jde. - Cože?
Mám pocit, že to je on.
- Elaine! - Je to skvělý chodec.
- Jdu pozdě, omlouvám se. - Říkal jsi u pavilonu opic.
Benjamin Braddock. Carl Smith.
Benjamin se mnou přijel autobusem.
- Těší mě, Bene. - Mě taky, Carle.
Rád jsem tě poznal.
Kdo je to?
- Na něco se zeptám a pak půjdu. - Pojď dál.
Ne. Chci vědět, proč jsi tady v Berkeley.
- Proto, že tu jsem. - Proto, že jsem tu já?
- Co si myslíš ty? - Myslím, že ano.
- Říkám, že ano. - Tak tedy ano!
- Chci abys odjel. - Ale já tě mám rád.
Jak jsi to mohl udělat? Nenávidíš celý svět?
- Jak jsi mohl znásilnit mou matku? - Cože?
- Nechápu, jak jsi... - Co ti řekla?
- Musíš mi říct, co ti řekla. - Proč?
Protože to není pravda. Řekni mi to.
Říkala, že byla v hotelu s kamarádkou na skleničce.
Tys na ni čekal na parkovišti a řekl jí, že je příliš opilá,
- že jí raději objednáš pokoj. - A potom?
- Vzal jsi ji nahoru a znásilnil. - Tohle se nestalo.
Stalo se to, že naši pořádali večírek.
- Odvezl jsem tvou matku domů... - Nechci to slyšet!
Šli jsme se podívat na tvůj portrét.
Přišli jsme do tvého pokoje a ona se začala svlékat.
A najednou byla úplně nahá.
- Dobrý den, pane McCleery. - Kdo to tu řval?
- To je v pořádku. - V mém domě není řev v pořádku.
Byla to návštěva. Ale už je všechno v pořádku.
Co jste jí udělal?
Jen se rozčílila, ale už je klidná.
- Mám zavolat policajty? - Počkejte!
Támhle sedí a pije vodu.
Není důvod volat policii.
Dobře, chlapci, můžete se vrátit do svých pokojů.
Tady se už nic dít nebude.
- Nebo bude, Braddocku? - Ne, pane.
Chci, abyste vypadnul.
- Jak to myslíte? - Vypadněte.
- A proč? - Protože se mi nelíbíte.
Promiň, že jsem křičela.
Když jsi sem přijel, co sis myslel, že se mezi námi stane?
Teď se mi moc mluvit nechce. Omlouvám se za všechno,
ale teď musím udělat tohle.
Můžu tu zůstat, než si zabalíš?
Jestli chceš.
Co teď budeš dělat?
Nevím.
- Pojedeš domů? - Ne.
Kam teda pojedeš?
Elaine, přestaň se ptát.
Nechci, abys zítra odjel.
Nerozumím.
Nechci, abys odjel,
dokud nebudeš mít jasnou představu.
Sbohem.
Co se děje?
- Benjamine? - Co?
Polib mě.
Vezmeš si mě?
- Nevezmeš? - Nevím.
- Ale možná ano. - Možná.
Je to pravda?
- Možná si mě vezmeš? - Ano.
Kdy?
Nevím.
- A co zítra? Nechci naléhat... - Já nevím.
Nevím, co se to děje.
Chceš říct, že jsi zmatená?
Tak nebuď.
Budeme se brát.
Neumím si to představit.
Prostě to uděláme.
Už musím jít.
Elaine, myslela jsi to vážně?
Budu o tom přemýšlet.
- Opravdu? - Ano.
- Zítra zajdeme na krevní testy. - Zítra?
- Nebo dnes odpoledne. - Neřekla jsem, že si tě vezmu.
Budeme potřebovat rodné listy. Kde ho máš?
- Nefungovalo by to. - Proč?
- Proč ne? - Prostě si to myslím.
Tak zajdeme na ty testy zítra ráno?
Proč mě neuneseš, když si mě tak moc chceš vzít?
Proč tě neunesu?
Dobře, udělám to. Hned po krevních testech.
- Nejdřív musím zajít za Carlem. - Za jakým Carlem?
Za jakým Carlem?
Carlem Smithem, studentem medicíny. Známe se léta.
- S tím chlápkem ze zoo? - Ano.
A proč za ním musíš jít?
Řekla jsem mu, že si ho možná vezmu.
Co jsi mu řekla?
Jak to dokázal? Doufám, že si před tebou nekleknul.
- Ne, Benjamine. - Co ti teda řekl?
- Že bychom tvořili dobrý tým. - Ne! Tohle řekl?
Kde to udělal?
Rád bych věděl, kde to udělal.
Nebylo to v jeho autě, že ne?
Dobrou noc.
- Vezmeme se zítra? - Ne.
Pozítří?
Nevím. Možná ano, možná ne.
Zkusíš mi vysvětlit, proč jsi to udělal?
- Pane Robinsone... - Chováš vůči mně zášť?
- Ne. - Řekl jsem něco, proč mnou pohrdáš?
Nebo pohrdáš tím, co reprezentuji?
- S vámi to nemělo nic společného. - Naopak dost.
- Prosím, podívejte... - Jsme oba civilizovaní lidé.
Proč si máme vyhrožovat?
- Já vám nevyhrožuju. - Rozevřel bys tu pěst?
Vidím ve tmě. Už tu jsem docela dlouho.
Snažím se vám říct, že v tom nebylo nic osobního,
- že vámi neopovrhuju. - Ale úctu ke mně taky nechováš.
- Ne, pane. - Cože? - Ne, pane.
Nekřič na mě. Nejsem mladý jako ty, ale pořád ještě slyším.
- Pane Robinsone... - Necháš mě domluvit?
Asi víš, co jsi způsobil.
Měl bys vědět, že se budeme rozvádět.
- Ale proč? - Proč?
Poslyšte,
to mezi paní Robinsonovou a mnou nic nebylo.
Stejně dobře jsme si mohli potřást rukama.
To není pro mou ženu zrovna pochvala.
To jste nepochopil.
Vaši ženu nemiluji. Miluji vaši dceru, pane.
Teď mě dobře poslouchej.
Nevím, jestli tě můžu zažalovat.
Ale jestli se na mou dceru jen podíváš, dostanu tě za mříže.
Mluvil jsem s Elaine a vím, že se k ní nedostaneš.
Drž se ode mě dál, Bene!
Nebudu se tu s tebou dohadovat. A Elaine pusť ze své oplzlé hlavy.
Je ti to jasné?
Jistě pochopíš, že ti nepodám ruku.
Podle mě jsi špína.
Podle mě jsi odpad.
Jsi zhýralec!
Nemáte drobné? Potřebuju si zavolat.
- Chci, abyste odsud zmizel. - Dám vám 10 dolarů za 10 centů.
Dvacet.
Necháte mě si zavolat?
- Jdu zavolat policii. - Můžu si před tím zavolat?
Vypadněte odtud!
Elaine Robinsonvá odešla ze školy.
Její spolubydlící vám od ní přinese vzkaz.
Drahý Benjamine, odpusť mi, prosím.
Vím, že to, co dělám, je pro tebe nejlepší.
Otec je tak rozčílený, musíš to pochopit.
Mám tě ráda, ale nikdy by to nefungovalo.
Elaine!
Ahoj, Benjamine.
- Kde je? - Dejte mi, prosím, policii.
- Kde je Elaine? - Moment.
Máte poblíž 1200 Glenview Road nějakou hlídku?
Máme tu lupiče.
Vteřinku, zeptám se ho. Jste ozbrojen?
Ne, myslím, že není. Děkuji!
- Co jste s ní udělali? - Máme věci pod kontrolou.
Dáš si něco k pití?
Neukryjete ji přede mnou, paní Robinsonová. Najdu ji.
Škoda, že jsme tě nemohli pozvat na svatbu, bylo to narychlo.
Co jste to k čertu udělala?
Myslím, že se ani nestihneš napít.
- Najdu ji. - To si nemyslím.
Víte někdo, kde najdu Carla Smithe?
- Odjel v noci, prý svatba. - Nejspíš se to co nevidět narodí.
Nevíte náhodou, kde se žení? Měl jsem tam být.
Zeptej se Cartera.
Kde ho najdu?
Cartere, kde se ten náš svalovec žení?
V Santa Barbaře.
A nevíš to přesně? Mám tam být taky.
Někde v Santa Barbaře.
Možná v domě jeho rodičů.
Víc mi neřekl.
- Jedeš na tu svatbu? - Ano.
Řekni mu, ať mi schová kousek svatebního dortu.
- Můžu si zavolat? - Ano.
- 6572036. - Kdo je to?
- Sekretářka doktora Smithe. - Je tam někde pan doktor?
Lituji, není k zastižení. Pokud chcete...
Rád bych věděl, kde je.
Je na synově svatbě. Ta už jistě skončila.
Každou chvíli se ozve.
Jsem jeho bratr, reverend Smith.
Jedu z Portlandu a zapomněl jsem, v kterém je to kostele.
Zkuste První presbyteriánský.
- Na Allan Street. - Díky!
Allan Street. Kde to je?
Allan Street...
6 bloků nahoru a 3 doleva.
Nepotřebujete benzín?
Pane Bože, ne...
Elaine!
Kdo je ten chlap? Co to dělá?
- Postarám se o něj. - Je pozdě.
Elaine...
Musíme ho zastavit.
Bene!
Ty zatracenej mizero!
- Elaine, je příliš pozdě. - Pro mě ne!
Úprava titulků © faced 2006
czech